Історіософські «сильветки» Бориса Гомзина про «Історію Русів», Тараса Шевченка та етичну формулу національного єднання - Руснак, Ірина (Літературний процес: методологія, імена, тенденції, 2025)
У пропонованій статті здійснено інтерпретацію есею «Два українські патріоти» (1930) відомого діяча української культури Бориса Гомзина, що є маловивченою частиною його творчої спадщини. Дослідження сфокусоване на розкритті історіософської концепції мислителя та запропонованої ним етичної формули національного єднання. Б. Гомзин, наслідуючи погляди М. Драгоманова, розглядав «Історію Русів» не як суто історичну працю, а як фундаментальну політичну пам’ятку кінця XVIII століття, створену представником лівобережного шляхетства Григорієм Полетикою. У цьому трактаті він вбачав маніфест захисту козацьких вольностей та автономістської традиції, що протистояв імперському деспотизму. В умовах занепаду гетьманату література вимушено взяла на себе спадкоємність політичних ідей «Історії Русів», ставши засобом збереження національної ідентичності. Авторка обґрунтувала, що вплив «Історії Русів» на Тараса Шевченка оцінювався Б. Гомзиним як прямий і ключовий для формування історичних та національних мотивів у творчості поета. Особлива увага в статті зосереджена на осмисленні запропонованої Б. Гомзиним етичної формули національного єднання. Мислитель стверджував, що глибокий розкол у середовищі української еліти можна подолати лише на морально-духовній основі. Єднальним чинником він називав жертовну любов до України, яка ставить національний ідеал вище за становий егоїзм, про що свідчить ідейна спорідненість автора «Історії Русів» й автора «Кобзаря». Таким чином, історіософія Б. Гомзина містить кордоцентричну концепцію моральної величі патріотичного чину, що є фундаментальною засадою для національної консолідації українства.