Парадигма насильства і травма як суспільні явища у сучасній українській літературі - Прокопенко, Іван (Літературний процес: методологія, імена, тенденції, 2026)
Сучасна українська культура відбиває, фіксує та осмислює докорінні зміни в українському суспільстві впродовж останніх понад десяти років. Цей злам призвів до потреби перегляду засад на яких існує українське суспільство, включно з парадигмою насильства, котра виявила свою неспроможність відповісти на сучасні суспільні запити. Одночасно усе вживанішим стає поняття травми, оскільки українське літературознавство дедалі частіше звертається до зарубіжних напрацювань у травматичних студіях, проте стикається з браком зв’язности теоретичних розробок. Існує потреба уточнення важливості оповіді для травми як терміна та встановлення зв’язку між насильством та травмою, котрі лежать в основі цієї розвідки. Предметом статті є, по-перше, спроба систематизувати центральний термін травматичних студій «травма», наголосивши на аспекті оповідности, а також надавши йому соціального забарвлення, а по-друге, аналіз взаємозв’язку парадигми насилля та травми як суспільних явищ у сучасній українській літературі на основі трьох романів: «Вивітрювання» Артема Чапая, «Усі мої тривожні дзвіночки» Євгенії Бабенко та «Хазяїн» Маркіяна Камиша. Результати. Статтю, що складається з 7 частин разом з висновками, умовно можна поділити на теоретичну та практичну частини. У межах теоретичної частини статті було запропоновано нове визначення травми як разючої емотичної складової людської еґо-оповіді. Воно виникає як спроба узгодження доцентрових опозицій у межах травматичних студій, в основі яких лежать п’ять засадничих тез: 1) перенесення уваги з травматичної події до її сприйняття носієм травми; 2) акцент ставиться на важливості пам’яти в житті людини; 3) усвідомлюється та підкреслюється емотивний чинник; 4) травматична подія позбавляється значення неповторюваности, проте залишається надзвичайною; 5) визначення травми передбачає її помислення через категорію оповіді. Дослідник вважає, що оповідність є ключовою характеристикою для інтеграції травми, котра інакше лишається в стані, визначеному як вічне проговорення. У межах практичної частини статті був проведений аналіз взаємозв’язку парадигми насильства та травми на основі зазначених текстів. Дослідник встановив: травма є наслідком інструменталізації насильства, що має аспект не владарювання, а панування над жертвою. Попередня парадигма насильства не лишень потверджує право сили та суспільну ієрархію, де кривдник є сильним, а жертва — слабкою. Одночасно жертва позбавляється статусу жертви, рівности, права на підтримку, а також вимушена замовчувати власний досвід заради конформізму. Інтеграція ж можлива лишень через проговорення травми, що означає насамперед переступ існуючих суспільних норм. Без бодай певної суспільної підтримки проговорення не може стати оповіддю, а отже, подолання наслідків травми передбачає суспільне визнання жертви як потерпілого й певне відновлення справедливості. Українське суспільство наразі ж перебуває в межовому стані, де вплив старої парадигми зберігається, оскільки нова парадигма насильства все ще перебуває в процесі становлення. Проаналізовані тексти репрезентують стан помежів’я, де змінена парадигма, відтак інтеграція травми залежить насамперед від суспільних обставин та кола підтримки.