Реконструкція родинної пам’яті: шлях від забуття до віднайдення ідентичності в романах Володимира Рафєєнка «Довгі часи» і «Мондеґрін (пісні про смерть та любов)» - Гребенюк, Тетяна (Літературний процес: методологія, імена, тенденції, 2024)
У фокусі уваги в пропонованому дослідженні — процеси трансформації індивідуальної, родинної й національної ідентичності під впливом реконструкції родинної пам’яті, художньо репрезентовані в романах Володимира Рафєєнка «Довгі часи» і «Мондеґрін (пісні про смерть і любов)». Родинна пам’ять розглядається у статті (з опорою на праці Астрид Ерлл, Бреда Шора і Сари Кауко та ін.) як підрізновид пам’яті автобіографічної, котрий включає в себе спогади членів сім’ї про різні аспекти родинного життя, має визначальний вплив на формування ідентичності і є явищем пластичним, здатним до змін під впливом актуальних подій життя родини на кожного окремого її члена. Володимир Рафєєнко, донеччанин, філологрусист за фахом, який під враженням від двічі пережитої ним російської окупації перейшов у своїй творчості з російської мови на українську, описуючи зміни ідентичності своїх персонажів, багато в чому апелює до власного досвіду, зокрема в питанні реконструкції витіснених совєцькою тоталітарною владою родинних спогадів, яка тягне за собою ідентичнісні зміни особистості. Роман «Довгі часи», якому притаманні мотиви раннього сирітства, усиновлення / удочеріння, репрезентує світоглядний стан непам’яті, не здатної стати основою міцної ідентичності. У родинах персонажів твору, члени яких часто не мають кровної спорідненості й справжньої близькості між собою, спільні спогади або не проговорюються, або ж набувають ознак сурогатності: місцева й російська влада підмінює реальне минуле штучними спогадами-міфами, покликаними сприяти спробам російської реколонізації Донбасу (це, наприклад, показано у вставній новелі «Сім укропів»). У романі «Мондеґрін (пісні про смерть та любов)» показано тісний зв’язок мови з ідентичністю: початок вивчення протагоністом Габою Габінським мови своїх пращурів — витісненої з обігу в совєцькій і постсовєцькій Донеччині української мови — стає тригером для відновлення табуйованих раніше родинних спогадів Габи й трансформації його ідентичності.